L’evolució del finançament de les prestacions per desocupació:
 algunes coses que no ens dirà el Govern

El nou retall de drets per a les persones aturades ve a curullar l‘exercici d’insolidaritat que ha suposat el període de govern del PP. Com que els mitjans de comunicació afins al govern, que són molts, ja han començat a difondre mentides sobre les prestacions per desocupació, des de CCOO de la UPV, hem extret algunes dades de l’estudi aparegut en el butlletí  CrítiCC.OO.s del més d’abril, que ens presenta unes xifres eloqüents i preocupants sobre l’evolució de la despesa en les prestacions per desocupació en els últims anys (l’estudi complet es pot trobar en l’adreça http://www.nodo50.org/fid/crit.htm).

En primer lloc cal denunciar que el govern, en un acte de clara insolidaritat envers les persones més desprotegides de la societat, ha deixat de finançar l’INEM des dels Pressupostos Generals de l’Estat, com es pot apreciar en el quadre 1. 

Quadre 1 - Evolució de les aportacions de l’Estat al finançament de l’INEM.

	Import 
(milions de pts.)	% de finançament de l’ INEM amb aportacions públiques	
1995	801.705	35%	
1996	399.051	20%	
1997	274.381	14%	
1998	209.969	10%	
1999	148.433	7%	
2000	45.766	2%	
2001
2002	0
0	0
0

Aquest abandonament del finançament de les prestacions contrasta amb les bonificacions que, des de maig de 1997, reben els empresaris per fer contractacions indefinides. Aquest assistencialisme empresarial suposa unes rebaixes d’entre un 40% i un 60% en les bonificacions que l’empresari ha de pagar a la Seguretat Social. La Justificació que es va donar era que la mesura estimularia la creació de feina estable, cosa que sembla no haver aconseguit.

D’altra banda, com es pot veure en el quadre 2, la diferència entre ingressos per quotes de desocupació i el cost total de les prestacions ha donat un superàvit de dos bilions de pessetes en els últims cinc anys, superàvit que s’està utilitzant no sols per a subvencionar els contractes als empresaris sinó també per a ajudar a assolir el famós “dèficit zero” a costa de les persones més desfavorides. De fet, la part fonamental del compliment de convergència, pel que fa al dèficit públic, ha recaigut en les persones que menys tenen: els assalariats i, sobre tot, els aturats i les aturades. A ares d’ara, l’únic exercici de solidaritat envers les persones aturades procedeix de les treballadores i dels treballadors ocupats.
Quadre 2.
Despesa en prestacions per desocupació i el seu finançament
(Milions de pts. corrents)

Any	Ingressos
Cotitzacions
Desocupació
(1)	Cost total
Prestacions
Desocupació
(2)	Dèficit o superàvit
Total prestacions
(2-1)	

1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001 (a)
2002 (b)	
1.186.887
1.254.331
1.328.734
1.420.680
1.588.22
1.759.656
1.917.548
1.880.221
2.003.589	
2.037.330
1.680.754
2.565.785
1.474.594
1.372.529
1.332.232
1.373.920
1.379.723
1.461.465	
-850.443
-426.423
-237.051
- 53.914
+215.693
+427.424
+543.628
+500.498
+542.124
-		
(a)	2001: fins al mes de novembre
(b)	2002: avantprojecte de pressupost

Com assenyala CCOO en l’Anàlisi de Avantprojecte de pressupost de l’INEM 2002 i liquidació any 2000 (http://www.ccoo.es/pdfs/presupuestoINEM2002.pdf):

les treballadores i els treballadors ocupats amb les seues aportacions assumeixen íntegrament totes les polítiques dirigides a les persones aturades, tant de cobertura econòmica com de foment de l’ocupació. El pressupost presentat implica deslligar a la resta de la societat de les seues obligacions amb les persones amb majors dificultats, les que estan sense feina remunerada. (Análisis del anteproyecto del presupuesto del INEM 2002 y liquidación año 2000: 17)

Aquest superàvit no està repercutint en l’esquifida cobertura a la desocupació que pateixen centenars de mils de aturats i aturades, del tot insuficient, com es pot apreciar en el quadre 3. Com es pot veure més de 4 de cada 10 persones aturades no reben cap tipus de prestació. Tot i que s’ha apujat lleugerament el percentatge de persones desocupades protegides a causa de la disminució important d l’atur en els últims anys de creixement i la no obligatorietat de registrar-se en al Servei Públic d’Ocupació, encara el 46% de totes les persones reconegudes com aturades i registrades en l’INEM no tenen cap tipus de prestació econòmica.

Aquestes xifres, dramàtiques per si mateixes, s’han d’aclarir per no donar lloc a distorsions interessades, ja que, del total de les persones aturades protegides, el 43% cobren el subsidi per desocupació, també anomenada prestació assistencial (75% del sou mínim Interprofessional) que no arriba a 55,000 pessetes, ingressos considerats per sota del llindar de la pobresa.

La situació és encara més preocupant si prenem com referència les xifres de desocupació de l’Enquesta de Població Activa (que són bastant més fiables que les de 
Quadre 3. Taxa de cobertura

Any
	Taxes de cobertura
	Aturats i aturades sense protecció
%	
1990	42,9	57,1	
1991	51,9	48,1	
1992	63,2	36,8	
1993	67,2	32,8	
1994	57,5	42,5	
1995	50,5	49,5	
1996	50,4	49,6	
1997	59,5	50,5	
1998	49,1	50,9	
1999	50,9	49,1	
2000	52,0	48,0	
2001	54,0	46,0	

l’INEM): en aquest cas, el nivell de protecció només abasta el 37% de totes les persones aturades.

Quan analitzem la cobertura per col·lectius les desigualtats es fan paleses i revelen la gran diferència que hi ha en relació amb el gènere o la edat, de forma que els col·lectius més desprotegits continua sent:

•	les dones: perceben prestació el 39% de les parades registrades enfront del 72% del aturats;

•	els joves entre 16 i 25 anys amb una protecció gairebé testimonial, conseqüència de la precarietat dels seus contractes. També ací, les dones n’ixen mal parades ja que trobem que només un 16% de les dones reben alguna mena de protecció enfront del 30% dels homes;

•	les persones entre 40 i 50 anys. Aquest grup manté una caiguda contínua en la taxa de cobertura, conseqüència de les poques oportunitats que se’ls ofereixen de reinserir-se en el mercat de treball una vegada acomiadats de les empreses. La caiguda és més intensa en el cas de les dones.